е набутано в училищата ни, точно под носа на родителите.
Явно това не беше случаят на Матю,
но знам, че са започнали да наблюдават деца в училище
за умствени проблеми или неща, които възприемат като такива.
Ти имаш опит с това Шийла, нали?
Синът ми беше на 7 и беше в училище,
получавах много обаждания от там заради поведението му.
Направиха му този тест, за който не знаех нищо,
но го взех вкъщи, трябваше да го попълня, всичко беше за поведението му.
"Синът ви става ли тъжен?", простички въпроси,
всяко дете го правеше.
На базата на този тест, който попълних за сина ми,
те го диагностицираха със СДВХ.
Бях съсипана: "Боже, каква значи това?"
"Синът ми душевно болен ли е? Той е само на седем."
Не си имала предварителен опит, нали?
Не. Синът ми беше много приказлив, започна да говори на 10 месеца
и беше завършена личност.
Спомням си как го изпратих на първия му учебен ден.
Имам снимки. Много се вълнуваше, че тръгва на училище,
но след това внезапно, когато му направиха тази поведенческа диаграма,
намрази училището.
Идваше си вкъщи разстроен, просто мразеше училището.
Да си на седем и да мразиш училище, това е престъпление.
След това казаха: "Трябва да пробвате с лекарства за СДВХ."
А аз: "Не искам да го правя и няма да го направя."
В крайна сметка, нямах представа колко субективен е този тест.
Ако знаех, ако някой беше казал:
"Това е нашето мнение, не е истинска диагноза",
никога не бих го попълнила за 7-годишния ми син.
Дали родителите знаят, че това се прави в училището?
Трябва ли да дадат разрешението си
детето им да бъде проверено или го правят автоматично?
Там където живея го правят доста недиректно.
Те идват и говорят с децата в гимназията.
"Чувстваш ли се неспокоен?"
"Раздялата с гаджето ли те натъжи?"
"Защо не вземете този скрининг и ще видим какъв е основния проблем... "
Те са тийнейджъри. Затова трябва да донесат формуляра у дома.
Трябва да бъде подписан от родителите. Но те казват:
"Ако ще те накара да се чувстваш по-добре отиди и го направи."
Имам приятелка, чиято дъщеря е минала през това.
Този скрининг и е дал диагноза.
Този компютърен тест с "отметка" и е дал диагнозата - депресия.
След това занесла листа у дома: "Мамо, тате, имам депресия."
Те й казали: "Не, нямаш депресия."
Завели я на друг лекар, който "старателно" я оценил и казал:
"Тя няма депресия, а СДВХ", и те започнали да я лекуват за СДВХ.
Майка й ми каза: "Радвам се, че мина през скрининг,
"защото сега знаем, че няма депресия."
Отнесли са се по същия начин. - Да, точно така.
В училището на сина ми прекъсват часовете.
Училищният психолог влиза в класната стая:
"Ще си поговорим за чувствата ви."
Може да бъде по наука, по математика.
Във всеки час може да имате пленяваща лекция.
Детето ви е там и няма възможност да каже:
"Не искам да участвам в това."
След това правят интервюта пред класа:
"Как се справяш? Как са нещата у дома?"
"Някога искал ли си да се самоубиеш?"
Това се случва в някой от часовете им.
Това открих в моето училище.
В крайна сметка са като голяма мрежа
и подбират децата с тези въпросници.
Когато вкарат децата там ги дрогират.
Не такова общество искаме да изградим.
Не можех да повярвам, че това се случва в собствените ни училища.
От един десет-минутен, многоизбираем компютърен тест,
могат да ви преценят като "в риск" за самоубийство и да ви пратят на психиатър.
Известно проучване казва, че 91% от децата, които отиват на детски психиатър
си тръгват с рецепта.
Проблемът е, че психиатърът, който е написал въпросника
за най-голямата детска скрининг програма за психични здраве в страната,
призна, че в 84% от случаите тестът е грешен.
Но междувременно щетите са нанесени, както научих от педагога Кати Браун.
Здравей, Кати. - Здравей, Селест.
Благодаря ви, че ме приехте. - Добре дошла сте.
Не разбирам как тези дечица, особено тези, които имат СДВХ,
биполярно или каквото и да е, са дамгосани,
как се учат тези деца? Как могат да функционират в училище?
Наблюдението ми е, че не могат да го правят.
Основно виждам, че не могат да се концентрират и заспиват.
Имат стомашни разстройства,
имат от може би 300 странични ефекти на едно от тези лекарства,
ще имат 4 или 5.
Става им трудно да учат, особено ако не могат да спят.
Това ме плаши и се чудя какво ще се случи със следващото поколение.
Какво ще се случи с тези деца, които в момента са на лекарства?
Накъде отива обществото ни?
Това е отлично наблюдение, защото децата,
които са активни, любопитни, заинтересовани,
са тези които е най-вероятно да се откроят в училище.
Изключително умните се отегчават.
Те приключват, докато всички останали все още правят нещо
и вече няма какво да правят.
Оглеждат се наоколо: "Какво да правя? С кой да си поговоря?"
Ако Алберт Айнщейн беше дете сега,
всеки знае, че е бил изключително умен.
Имал е проблеми с материала, който са преподавали учителите.
Майка му го махнала от училище и го обучавала у дома.
Не са ли си мислили, че е изоставал известно време?
Точно така. Ако сега беше в училище, щяха да го натъпчат с лекарства.
Вземаме нашите най-умни деца и им даваме лекарства.
Това е ужасяващо и страшно.
Такова е. - Кога ще спре?
Не мисля, че ще спре докато не направим нещо по въпроса.
Ако някой беше дошъл от друга страна и беше казал:
"Трябват ми най-умните ви деца."
"Бих искал да ги сложа на лекарства."
"Ще затрудним ученето им и ще направим така,"
"че да нямат интерес към нещата"
"и ще затрудним съня им." Какво бихме казали?
Трябва да кажем: "Изчезвайте оттук."
Вместо това сами си го правим, което е много тъжно.
Страх ме е да си помисля какво ни очаква.
Затова трябва да направим нещо.
Казаното от Кати за Айнщайн ме заинтригува.
Беше права. Той е бил много тих, не се е справял в училище
и дори не е говорил добре собствения си език докато е бил на девет.
Родителите му си помислили, че може да не е наред с главата,
но не са направили нищо за него.
И вижте какъв е станал.
Казали сме, че известни личности като Уинстън Чърчил, Ейбрахам Линкълн,
сър Исак Нютон, Моцарт и Бетовен са имали психични разстройства.
Какво е щяло да стане, ако бяха лекувани като Матю?
Осем млн. млади хора в момента са на някакъв вид лекарства за СДВХ,
които, казват експерти, са много сходни по състав с кокаина,
с някои доста страшни странични ефекти и много пристрастяващи.
Кара те да се запиташ колко много гении се унищожават всеки ден.
Това са фитнес уроците на Матю. Той ще помпа.
Бягане на място. - Готов ли си?
Искаш ли да го онагледя?
Нанеси няколко удара.
Когато чух, че брат ми е починал се шокирах много.
Бях си вкъщи. Мисля, че беше събота вечер.
Бях навън с приятели. - Разбрах в петък вечер.
Връщах се от ваканция. - Телефона звънна към 4:00 сутринта.
Съквартиранта ми ме събуди в 5:30 сутринта в петък,
за да ми каже, че полицията била там.
Не го вярвах. Мислех, че е много лоша шега.
Не го вярвах. Казах: "Не може да е той. Има грешка."
Казах: "Татко, това е слух. Лудост е."
Останах без думи.
Един от най-лошите дни в живота ми.
Не съм си представяла, че Матю ще се самоубие.
Не искаше да сложи край на живота си. Имаше добър живот и го обичаше.
Всички знаехме, че Матю не е способен на това.
Едно момче не се усмихва така цели 17 години,
а 6 месеца по-късно да отиде и направи това без чужда помощ.
През последните няколко месеца
открих, че сме в средата на епидемия
от деца пиещи психиатрични лекарства.
По целия свят има 20 млн. деца на някакъв вид психиатрично лекарство,
20 милиона!
Изглежда толкова шокиращо. Психиатри на скорошна конференция
дори признават, че са диагностицирали все по-малки деца.
От личния ви опит,
каква е най-ранната възраст, на която можете да диагностицирате дете с
умствено разстройство?
Зависи, някои нарушения започват в ранно детство,
някои в юношество, зряла възраст.
Много сложен въпрос.
"Най-рано" не е критерий.
Към края на 6-ти клас.
13, 14.
Вероятно над 6.
6 и 7. - 6 години.
5 или 6. - 5 години.
5 години. - 3, 4, 5, 6 години.
Около 4 или 5. - 4 или 5.
Когато видите 4-годишно дете и се опитате да го диагностицирате със СДВ,
как мога да ви кажа, че това не е заради възрастта му.
4 години. - 3 години.
Много рано. 2, 3, 4. - На 2 или 3 години.
На 2 или 3. - 2 или 3.
Малко дете. - Преди 18 месеца.
Могат да видят признаците още на 1 година.
На няколко месеца. - Бебета.
Новородени. - Новородени.
В утробата. - Преди да се родят, това искаме.
Психологическите проблеми започват, още когато сте в майчината утроба.
Отвратително е, дори някой да си помисли да даде променящи ума лекарства
на малки деца с развиващ се мозък.
Какво да кажем за децата, дрогирани още преди да се родят?
Друг начин за даване на лекарства е чрез бременни жени.
Ако забележат, че имате някакъв проблем с настроението -
коя бременна жена няма -
ще ви изпишат тези лекарства. Кристин,
ти си имаш опит от първа ръка с това, ужасна трагедия.
Осем години бях на антидепресанти
и съм имала две бременности на тях.
Когато исках да забременея с Инди
попитах новия си лекар дали това ще е проблем.
Той ми препоръча да се върна на Золофт, защото бях на Ефексор.
Всъщност, пиех по 300 мг. Ефексор на ден.
Той ми препоръча да остана на него. Нямало тестове, които да покажат,
че има проблем за бебето, затова не трябвало да се тревожа.
Така че го взех и реших да остана на него.
Това доведе до преждевременно раждане.
Те спряха родилните мъки.
Лекарят дойде и каза, че бил шокиран, че гинекологът не ми е казал,
че Ефексор е опасен по време на бременност.
Веднага трябваше да звънне в интензивното,
за да им каже, че имат бебе на Ефексор и да бъдат готови. И те бяха...
Това трябва да те е ужасило.
Ужаси ме, защото не знаех срещу какво сме се изправили в онзи момент,
но беше твърде късно, беше се случило.
Когато се роди не дишаше...
не реагираше на нищо.
В този момент, когато най-накрая я взеха
се сетих за щетите, които бях нанесла,
беше добре: "Боже, тя е добре, диша."
Нито един лекар не ми каза, че чрез кърмата
тя можеше да получи всякакво лекарство.
Влизахме и излизахме от болницата, защото тя имаше жълтеница.
Имаше сериозни проблеми с повръщането,
беше летаргична, ядеше 5 или 10 минути
и след това заспиваше напълно,
до момента в който трябваше да я друсам отново и отново,
за да може да яде или да иска да яде.
Не наддаваше на тегло.
Качихме... педиатърът искаше да я сложи на лекарства.
Отказах им, защото тя беше бебе,
през цялото време съм й давала лекарства чрез кърмата
и нямаше проблем. Аз просто...
Дори нямаше право на глас. Не можеше да ми каже, че нещо не е наред.
Трябваше да го видя,
трябваше да го видя и да го взема предвид, но не го направих.
Това е работа на професионалистите.
Имало е много лекари,
които са могли да ти кажат, че това може да засегне бебето ти.
Мислиш си за това - не пиеш не пушиш,
не пиеш кофеин, гледаш да взимаш добри витамини,
защо ще пиеш лекарства? Това отива право в бебето.
Те го наричат лекарство, изглежда като нещо добро, каквото се очаква да е,
няма да направи нищо, но е добро за вас,
не е това, което се очаква.
По-лошо е от всичко друго.
Това което казаха на някои хора е
каква е разликата между това да отида при дилъра на хероин зад ъгъла
и да отида при лекаря ми като правят едно и също нещо.
Едно и също е. Кърмех 4 месеца на Золофт
и през цялото време ми казваха, че трябвало да се пазя само от седация.
Никога не ми казаха: "Защото седацията може да убие бебето ти."
"Бебето ти може никога да не се събуди."
Никое дете не трябва да се губи така, ососбено с майчино мляко,
смесено с всички тези лекарства. Това е смъртоносна рецепта.
Ако се замислите, няма да отидете до магазина
и да си купите кофичка мляко, на която пише:
"Съдържа Золофт, дайте го на бебето си."
Мисля си за всички тези бебета,
за които се твърди, че са умрели от СВДС,
колко от тези майки са били на медикаменти и не са знаели нищо.
Знам, че ги има.
Разбира се.
И ще стават все повече, ако не са информирани.
Не мога да се сетя за по-тъжна история от тази на Кристин.
Още по-скандално е,
че бременните жени все по-често се насочват чрез скрининг кампании
към употребата на психиатрични лекарства.
Всяка шеста родилка днес е с диагноза депресивно разстройство,
повечето от тях са на антидепресанти,
което значи над половин милион бебета всяка година,
родени и неродени, са изложени на химически токсини.
Сега психиатри-изследователи се опитват чрез ултразвук
уж да диагностицират биполярно разстройство при неродени бебета.
Проблемът с дрогирането на бременни, с антидепресанти като Паксил,
е увеличеният риск от преждевременно раждане
и удвоява вероятността от вродени дефекти като сърдечни малформации.
Ако не бях видяла какво се случва, никога нямаше да го повярвам.
Очевидно тези лекарства не са отговора и все пак са навсякъде.
Но ако те не са решението, тогава кое е?
В крайна сметка, Матю имаше тревоги.
Проблемите му бяха съвсем реални.
Какво трябваше да направя за него?
За това, отидох до Минесота, за да питам д-р Гари Кол, лекар
и специалист по опасните психиатрични лекарства.
Д-р Колс, ако бях довела сина си при вас, какво щяхте да направите?
Никога нямаше да му дам лекарства.
За начало щях да прекарам час и половина с него,
за да се опитам да разбера първопричината,
щях да се уверя, че няма физически проблеми,
хипотиреоидизъм или...
Щяхте да му направите физически и кръвни тестове.
Да. Защото има много неща, храната например
може да доведе до тъга.
Или социално напрежение, под какъв стрес е бил и други.
На каква диета е бил.
Ако сме преяли и след това се скараме с гаджето, това може да ни засегне.
Ако пък сме гладни, можем да се ядосаме или депресираме.
Бих чул дългата версия.
Това ще е най-важното.
След това, ако няма лабораторни тестове,
бих направил такива за да се уверя, че не е анемичен,
че няма електролитни аномалии,
че няма проблеми с пикочните пътища и бъбреците,
че няма тумор в мозъка и още много неща.
Толкова неща са могли и е трябвало да направят, преди да му дадат лекарства.
През последните 10 години от работата ми, никога не съм давал лекарства.
Сещате ли се за някакви други причини,
които биха могли да са в основата на проблема на Матю
или други хора, които идват с тези симптоми?
Въпреки, че вероятно е някаква комбинация от нещата, за които говорихме,
определено има физически и инфекциозни заболявания, които могат да допринесат.
Ами алергии?
Да, може да са алергии, бактериални инфекции,
живака и алуминия във ваксините.
Стаята на Матю беше в мазето.
Имаше прозорци, но все пак се появяваше мухъл.
Било е мухлясало. - Има ли други неща...
Токсични изпарения. В килимите има всякакви токсини.
Гъбичките, мухъла и плесента са токсични за тялото и вероятно мозъка.
Сигурен съм, че има стотици физически бактериални заболявания,
които могат да допринесат за хронична умора или тъга, или липса на енергия.
Има много холистични подходи
за физическо, психическо и духовно здраве.
Лекарствата променят мозъка, никога не лекуват нищо.
След това ви правят постоянни пациенти,
което е чудесно за бизнеса и лошо за пациентите.
Самоубийството е само един от хилядите нежелани ефекти,
които индустрията отказва да признае.
Храната, стимулираща мозъка ни, е много важна за психичното здраве.
Избягването на лекарства, доброто хранене, това е лечението.
След това губите пациента завинаги.
Това трябва да правят лекарите.
Трябва да ги лекуваме, а не да ги правим хронично болни,
изискващи ежемесечни визити само за една рецепта.
Благодаря ви, че споделихте целия си опит с нас.
Радвам се, че се запознахме. - Добре дошла сте.
Какво правиш? - Кажи "здрасти".
Здрасти. - Кажи "здрасти".
Не мога да опиша какво съм пропуснала с Матю.
Липсва ми приятелството, няма го на масата. Липсва ми на Коледа.
Липсват ми нещата, които правехме заедно.
Всичко. Присъствието му.
Искаше ми се да е тук. Щеше да е забавно.
Знам, че би искал да види момченцето на Раян,
моята племенница и цялото семейство.
Идната седмица, когато се видя с другите си братя, всеки ще е там
и все още ще сме едно цяло.
Част от нас си отиде с него и е болезнено.
Не искам най-близките ми хора да таят огромна болка,
която няма да изчезне.
Невероятната им любов един към друг се разпадна
заради някаква си фармацевтична компания.
Приятелите ми посещават братята си в колежа
и ги имат на "бързо набиране",
а аз трябва да посещавам своя на гробището,
защото някой е решил,
че тази информация няма да им донесе пари,
до там са я докарали.
Или нямаше да одобрят лекарството им.
Посещавам брат си на гробището на рожденния му ден, на моя и на Коледа,
всеки свободен ден съм там.
Но няма да го видя да се жени и да има деца,
няма да е до мен, когато аз правя тези неща, защото го няма.
Говорихме много за ужасяващите странични ефекти
на психотрипните лекарства, какво са причинили на нас и семействата ни,
как е трябвало да живеем с последиците от тях.
Има алтернативи на тези лекарства
и исках да поговорим за това какви са те
и какъв опит имате с тях.
Шийла, ти не си давала лекарства на сина си.
Избрала си да не го правиш.
Какво направи, за да му помогнеш да се справи с неговото положение?
Записах го на частни уроци. Водех го два пъти седмично
и те работеха по образователни проблеми като последователността.
Разбрах, че е имал проблем с неговия език.
Това беше много положителен подход
за поведенческите му проблеми, защото има съществени образователни проблеми,
които не са били засегнати в училище.
Трябваше му повече време, защото не схващаше.
Вероятно го е накарало да се чувства по-неспособен и
този подход е увеличил увереността му и го е направил по-добър в училище.
Стана много по-добър в училище и подобри самоуважението му.
Видях голямо подобрение, затова вложих много образователни ресурси.
Ще добавя, че някои ученици, с този начин на обучение,
не е задължително да се вписват добре
и много родители ги обучават вкъщи,
защото децата им не могат да се справят с училищните изисквания.
За някои хора това е чудесно решение.
Казват, че упражненията са чудесен начин за облекчаване на стреса и...
Попаднах на едно проучване,
което казваше колко чудесни са упражненията.
Разгледах го и видях, че са имали група на медикаменти,
група на упражнения и медикаменти и група само на упражнения,
групите с упражнения били най-добри.
Но са рекламирани като равни.
Лъжа е, защото не са равни.
Упражненията работят, а лекарствата - не.
Защо не оставят децата да си поиграят навън за 5 минути?
Може да е дете, което се нуждае от малко повече физическа активност,
като дъщеря ти.
Да тича наоколо или да се катери като маймуна.
Оставете ги за 5 минути и след това се върнете на ученето.
Не е нужно да се борите с тях, за да ги накарате да учат,
те трябва да са функционални в ежедневието.
Ако децата се нуждаят от това, тогава да намерим начин да им го дадем,
нека всеки се изправи, за да можем всички да сме функционални.
Можем да направим много неща. Хранене, упражнения.
Така са правели преди.
Самата истина, защото това направих с моя син,
започнах с много витамини, само витамин В и нищо друго.
Оздравя толкова бързо, невероятно е.
Има и друго,
трябва да погледнем кръвните тестове, трябва първо да проверим
за медицински причини.
Какви алтернативи на лекарствата можем да използваме.
Можем да направим много неща.
Изброихме много неща и никое от тях не включваше лекарства.
С топката е Матю.
Ще вкара! Ще го отнесе!
Тъплата подивява!
Малкият Стюб закопа брат си! 22-20!
Той беше малкият ми брат.
Спомням си деня, в който стана
равен с мен.
Спомням си деня, когато всичко се промени,
започваш да биеш малкия си брат, но помня деня,
в който ме погледна и каза: "Стига вече."
Станахме равни.
"Искаш ли да отидем на почивка?"
"Искаш ли да правим това или онова заедно?"
Той стана най-добрия ми приятел.
Не трябваше да пие тези лекарства,
Един ден е весел, на другия тъжен. Това не беше той.
Питах го: "Какво става?"
Един ден сме най-добри приятели,
а на другия - дори не знае кой е вече.
Не знаех какво да правя, затова го оставях на мира.
Постоянно му казвах, че ми липсва.
Иска ми се да е тук. Иска ми се да не правим това... за него.
Гадно е.
Не ми харесва. Не ми харесва да съм такъв.
Не ми харесва какво става със семейството ми. Това ще ни унощожи.
Това ни направи по-напрегнати,
но... всичко се обърка.
Това съсипа всичко.
Здрасти, съкровище. Как си?
Благодаря!
Всяка година на 25 април се събираме,
за да отпразнуваме рожденния ден на Матю.
Правим торта, припомняме си хубавите неща
и си напомняме какви късметлии сме, че сме го познавали.
Обичаме го, липсва ни и сме благодарни на всички,
които ни подкрепяха през това време.
Това е нашият начин за изцеление.
Но болката никога няма да си отиде.
Ние не сме единствените.
Смелите жени, които бях срещнала, и които продължават да говорят
въпреки емоционалната болка, която им носи това.
Всичките бяха трогателни.
Шийла, която се бореше с цялата училищна система,
за правото детето й да остане чисто.
Ирма, която изкара сина си от психиатрична болница,
където принудително е бил затворен
след смесване на лекарсва, причинили му халюцинации.
Мати, чиято дъщеря се самоубила докато пиела психиатрични лекарства,
давани й само защото била нервна преди контролни.
Вики, чието малко, сладко момиченце умряло в ръцете й.
Ейми, чиято насилствена лекарствена реакция към собственото й бебе,
би изплашила всяка нова майка.
Кристин, която била убедена, че може да пие лекарства по време на бременността,
и чието бебе, Индиана, платило високата цена.
Карън, върнала приемните си деца от дълбините
на токсичните психиатрични лекарства.
И разбира се, дъщеря ми Ани, сестра на Матю и добър приятел,
без която не бих могла да премина през този процес.
Това са моите приятели.
Ако има един урок, който съм научила от тях е, че като родители,
ние сме последната опора за нашите деца.
Защото когато нещо се обърка, специалистите по психично здраве
никога не са наоколо, за да съберат парчетата.
Децата ни се нуждаят от нас. И все пак, по един странен начин,
ние се нуждаем от тях много повече.
Всички ние имаме едно общо нещо - обичаме децата си.
Какво е толкова велико у децата ви? Какво обичате най-много в тях?
Харесва ми, че са безусловни. Любовта им е безусловна.
Няма значение какъв ден си имал,
те винаги те карат да се чувстваш по-добре.
Толкова са невинни. Идват при теб и те прегръщат и целуват,
без значение какво се случва по света.
Като родители, най-красивото нещо, което можем да получим
е прегръдка от децата ни.
Доверчиви са и ви вярват. - Невинни са.
Мислят си, че вие държите луната.
Докато един ден не се огледат и разберат, че те я държат.
Племенниците ми са много забавни
и те карат да се чувстваш по-жив, отколкото ти се чувстваш,
повече отколкото когато си с възрастни.
Събуждат детето във вас отново
и така може да се смеете и забавлявате с тях.
Харесва ми, че никога не се тревожат за нищо.
Винаги се смеят и играят...
Изчакайте да станат малко по-големи,
защото незнам колко пъти съм казвала на Каролин: "Мила, поеми си дъх."
Децата ми са причината да живея
и всеки ден благодаря на Бог за Каролин,
защото тя бе тази, която ми помогна да продължа напред.
Че ме научи да бъда силна,
защото ако имам нужда да бъда силна, трябва да взимам пример от нея.
Така е и с моите синове. Те ми дадоха силата да бъда по-добър човек,
по-добър родител и да се усмихвам...
Децата ни идват, за да ни научат.
Много по-различна съм от преди.
Учат ни на много добри ценности в живота.
Продължавам да мисля за децата си и какво другите майки казаха за техните,
усмивките им, изобретателността и въображението им, неизчерпаемата енергия.
Казвам се Тайлър Милфорд и съм на 11.
На 8 години съм.
На 7 години съм, всъщност съм на 7 и половина.
На 8 години съм и искам да стана готвач в пет-звезден ресторант.
Ще бъда хирург ортопед.
Когато порасна искам да съм геолог.
Искам да стана професионален баскетболист.
Професионален дизайнер на дрехи.
Ще стана музикант. - Актриса.
Режисьор. - Учител.
Танцьорка и певица.
Много ме бива в бързото каране на кънки.
Искам да се упражнявам, докато не стане перфектно
и после да направя нещо голямо.
Планирам да получа "Оскар".
Надявам се, че ще е най-забавното нещо, което ще направя през живота си.
Загубата на дете е най-лошото нещо, което може да се случи на родител.
Децата не са просто поредния пазарен сегмент за психиатрията.
Те се нуждаят от защита, насоки и много любов.
Не се нуждаят от психиатрични лекарства.
Ще го казвам на колкото се може повече хора.
НАУЧЕТЕ ФАКТИТЕ - СПАСЕТЕ ДЕТЕ CCHR.ORG